Can Feu (Barcelona)
Can Feu fou una antiga masia de Barcelona, actualment enderrocada. Estava situada en el triangle de terreny comprès entre l'avinguda Diagonal, Gran Via de Carles III i carrer de Numància, dividida entre els termes de Sarrià i Les Corts.
![]() | ||||
---|---|---|---|---|
Dades | ||||
Tipus | Masia ![]() | |||
Característiques | ||||
Estat d'ús | enderrocat o destruït ![]() | |||
Localització geogràfica | ||||
Entitat territorial administrativa | les Corts (Barcelonès) ![]() | |||
| ||||
Descripció
modificaLa propietat comprenia una extensió aproximada a les 12 hectàrees, distribuïdes en camps de secà, vinyes i una petita horta. El mas era un edifici de planta rectangular amb planta, pis i golfes; estava cobert amb una teulada de dues vessants i caiguda d'aigües sobre la façana principal. A la part posterior hi havia adossat un cos de planta i pis provis de teulada de dues vessants a banda i banda. La distribució de la façana principal es feia a partir d'una porta adovellada d'arc de mig punt que hi era centrada. Una porta decorada amb una arcada separava la casa d'un barri situat davant d'aquesta; sobre l'arcada hi havia l'escut de pedra dels darrers propietaris, els Llança de Barcelona, als quals corresponia un camp d'argent amb un lleó rampant coronat d'or i armat de sabre.[1]
Història
modificaDurant diversos segles, el mas i les terres van ser propietat de la família Pedralbes, fins que el 1647 la pubilla Jerònima es va casar amb Jaume Feu.[2] L'hereu del matrimoni fou Josep Feu i Pedralbes, que el 1670 va fer construir la masia de Can Closetes.[3] En el seu testament del 1752, nomenà hereu universal el seu besnet Josep Antoni de Llança i Feu, fill primogènit de la seva neta Maria Antònia Feu i Ravella i de Martí de Llança i Palau.[4]
Fou succeït pel fill primogènit Joaquim de Llança i de Bell·lloc (també escrit Belloch), que morí sense fills el 1859, essent succeït per la seva germana germana Lluïsa, que morí soltera el 1868 i nomenà hereu el seu parent Eduard de Llança i Vila.[5][6] A la seva mort el 1874, el succeí el seu fill Carles de Llança i de Carballo (1858-1918),[7][8] i a aquest el seu fill Ignasi de Llança i Montoliu,[5] que per a poder pagar diverses legítimes i llegats, va parcel·lar les finques que componien l'antiga heretat dels Feu.[9]
A partir dels anys 1940, els solars foren adquirits per diverses empreses, com la Sociedad Urbanizadora Barcelonesa, la Compañía de Inversiones Sociedad Anónima o el Banco de la Industria de Cataluña. Actualment s'hi aixeca l'Edifici Banca Catalana, l'Hospital de Barcelona i altres edificis d'oficines i habitatges.[9]
Vegeu també
modificaReferències
modifica- ↑ «Can Feu». Carta Arqueològica de Barcelona. Servei d'Arqueologia de Barcelona (CC-BY-SA via OTRS).
- ↑ AHPB, notari Josep Umbert, manual 1.381/17, f. 1007-1087, 8-11-1872.
- ↑ «Carlos de LLanza y de Carvallo». geneanet. Juan Ramón de Ros.
- ↑ La Veu de Catalunya: diari catalá d'avisos, noticias y anuncis, 17-10-1918, p. 2.
Bibliografia
modifica- Mañé Sàbat, Antoni. Finques i masies del vell Sarrià. Vilamòs: El Mirador, Jaume Gras i Bartrolí, 2099.